Copyright Duha © 2025, Žádný příspěvek ani jeho část nesmí být reprodukován bez souhlasu autora a bez oznámení redakci.
![Podpořil Jihomoravský kraj Podpořil Jihomoravský kraj](/sites/duha.mzk.cz/files/souboryredakce/tansparentJMK.png)
Na stropě seděl mol. A na stěně poblíž knihovny druhý a třetí. „Já to nechápu, kde se berou, ale mám jich tu spoustu,“ řekla maminka. Stáli jsme v chodbě jejího bytu, která je celá obložená knihami. Byli jsme s bratrem na odchodu.
„To není mol potravinový,“ řekl bratr, který je deratizér, „to je mol šatní“.
„Na, vem si něco a majzni ho,“ požádala maminka. Máchl šálou jednou, podruhé, potřetí a byli pryč.
„A nejsou to knihomoli?“ usmála jsem se a vzala do ruky Knuta Hamsuna Hlad.
„Ale prosím tě,“ maminka sfoukla prach z Ariela Sylvie Platové.
„Jé, to jsem četla tak před dvaceti lety, ukaž...V konzervě kyselina octová? Tu se mi nechce brát tak doslova... Ale že máte hned vedle Tuláka po hvězdách? A pak Fausta a Ivana Blatnýho? V tom musíš mít řád, mami...“ kroutím hlavou.
Z vloček je náhle vír a z víru kráčí žena,
legenda, vítr, sen, co bys však bez ní byl...
... prolétnu očima náhodnou stránku z Blatnýho. „A vedle Don Quichot a Mikulášek?“ pohoršuju se:
„Co člověk má? Snad ruce dvě, kterými tvrdě objímá,
rýč, ženu, zbraň i tento svět, než padne jeho hodina
a on je složí na prsou, jak ptáče křídla znavená?“ čtu a usmívám se.
„To má svůj vnitřní řád,“ vysvětluje maminka a úsměv mi vrací. „Mě těší dát je takhle dohromady,“ rovná Dona Quichota vedle Fausta a Pavla Zajíčka.
„Mělo by se to zredukovat,“ řekne bratr.
„Kdepak, kdepak,“ protestuje maminka. Ztichli jsme. Každý se svou knížkou v ruce. Já a bratr obutí a v kabátech a čepicích.
„...když v tom se stalo toto...,“ protrhne ticho maminka se smíchem: „dědeček nevrle zavrčel a prudce rozhodil rukama, aby se zbavil přikrývky, kterou ho teta Kateřina omotala. Přitom uděřil Milouše hřbetem ruky do obličeje a připlácl mu zbytek hořící cigarety na to, čemu Milouš říkal knírek...“ nemůže pokračovat ve čtení, protože slzí smíchy a my s ní.
„Musím už běžet,“ řeknu a vracím Heinricha Bölla do knihovny.
„Já taky...“ vytrhne se ze čtení bratr a zasunuje zpátky Píseň o Bernadeatě. „Můžu si to půjčit na cestu?“ ptám se a do kapsy zastrkuju Hledání ztraceného času.
„Nikdy na to není čas,“ řeknu, a pak se rozloučíme.
Marka Míková je autorkou knih pro děti, hudebnicí, režisérkou a loutkoherečkou.